BRYLLUPPET
Baseret på virkelige begivenheder
- Har det en sjæl? Går der ikke 40 dage? - Det kan jeg ikke svare på.
- Slår dets hjerte? Allerede nu? - Ja.
De har stadig syv uger til at bestemme Dem.
- Sker der ingenting på syv uger? - Jo.
Men så kan det stadig gennemføres. Efter 12 uger kan vi ikke gøre noget.
Men hvad nu... Hvad nu hvis jeg stadig vil gøre det efter 12 uger?
- Så sender vi Dem til Holland. - Er det muligt der?
Ja, op til 18. uge. De er meget dygtige. Kan De tale hollandsk?
- Lidt. - Så skal det nok gå. Men det er dyrere.
- Hvad koster det? - 800 euro plus rejseudgifter.
800 euro...
- Og her? - Hvis De er forsikret: 3,5 euro.
- 3,5 euro i alt? - Ja.
Men forsikringen... Skal der være noget på skrift?
Ingen får noget at vide om Deres privatliv. Heller ikke Deres forældre.
- Det er ikke dem, der er problemet. - Vi har alle tavshedspligt her.
Jeg ville egentlig gerne spørge Dem...
- Har De prøvet det her? - Hvad mener De?
Har De stået i min situation?
- Hvorfor spørger De om det? - Det ved jeg ikke.
Synes De, at det er en alvorlig sag?
- At få fjernet et barn? - Vi fjerner et foster. Ikke et barn.
Jeg synes, at det er en alvorlig sag.
- Onsdag. - Ikke før?
Nej, der skal gå en uge mellem første konsultation og indgrebet.
- Hvorfor? - For at sikre, at jeg vælger rigtigt.
Normalt går der længere tid, men jeg insisterede på, det skulle gå hurtigt.
- Jeg har en pakistaner i min mave. - Det ved jeg godt.
- En pakistaner. En muslim. - Det ved jeg godt, Zahira.
- Hvornår arbejder du i butikken? - I morgen.
Fint. Vi var enige om, at du skulle tale med ham i morgen.
Vi får at se.
Okay.
Lov mig, at du taler med ham.
Lov mig det.
Jeg skal nok tale med ham. Er du så tilfreds?
Sådan. Lidt mere...
Lige så forsigtigt. Kom krydderierne i. Ikke for meget.
Det ser lækkert ud, ikke?
Øjeblik, Fares. Det her er vigtigt.
Det er Zahiras første biryani, som hun har lavet helt selv.
Vent nu lidt...
Vi har jo ikke smagt det endnu.
Vent...
Okay, fortsæt bare.
Ja, hvis alt er okay.
De tror, at indgrebet er på onsdag. Men jeg tager ikke derhen.
Ja, det forstår jeg godt.
Okay, i morgen efter skole. Klokken fem.
Tariq?
Der er andre muligheder.
Hvad koster det?
- 3,5 euro. - Hvad?
- Ja, det er skørt. - Min kardiolog koster 100 euro.
Han opdagede min sygdom. Det der syndrom...
- Brugadas. - Nemlig. Brugadas syndrom. 100 euro.
- Far? - Ja.
- Zahira vil have, at du møder Tariq. - Tariq? Hvorfor?
Hun siger, at det er vigtigt. Han er jo far til barnet.
Der er ikke noget barn.
Men... de er indstillede på at blive gift.
Tariq er muslim.
Han er pakistaner. Det gør da en forskel, ikke?
- Hvad er det, du er ude på? - Ingenting.
Jeg vil bare gerne have, at det hele løser sig.
Det gør det på onsdag. Så kommer der styr på hendes liv.
Hvad med Hina? Hvad mener Hina?
Hvis hun vidste det, ville hun være enig. Du forstår det ikke.
Jo, jeg forstår det godt, men jeg kan også godt forstå Zahira.
- Forstår du hende? - Jeg forstår hende fuldt ud.
- Gør du? - Ja.
Jeg har prøvet, men han lytter ikke.
Er du enig med ham? Eller er du bange for ham?
Jeg er ikke enig med ham, men jeg forstår ham godt.
- Holder du med ham? - Nej, det er ikke på den måde.
Hvad vil du gøre uden din familie? Du bliver alene.
- Jeg er ikke alene. Jeg har Tariq. - Tariq?
- Goddag. - Goddag.
- Er du klar over, hvor heldig du er? - Heldig?
Lige netop. Hvis du tager derhen på onsdag-
- skal alting nok løse sig. Din familie tager det utrolig roligt.
- Jeg tager ikke derhen. - Så bliver det først alvor. Er du med?
Tænk dig om.
Så bliver det alvorligt.
- Vil du altid være der for mig? - Naturligvis.
Lov mig det.
Jeg vil altid være der for dig.
- Er du okay? - Ja.
Du kan godt nå at få vejret. Læreren er forsinket.
De er sent på den, frøken Zahira. De forstår ikke vigtigheden af punktlighed.
Punktlighed er helt afgørende. Hvad nytter talent, hvis man er upålidelig?
- Kommer man for sent... - ... er man upålidelig.
Det er vores tur, Tariq. Vores tur, vores liv.
Det er nu.
Er det dit eget valg? Ikke din families?
Nej. Det er mig, der ikke vil.
Hvis vi ikke beholder det...
...så er det slut mellem os to.
Forstår du, hvad jeg siger?
Det ved jeg godt.
Undskyld.
- Må jeg se skærmen? - Hvorfor?
- Det ved jeg ikke. - Det er meget teknisk.
- Er De helt sikker på Deres beslutning? - Ja.
Nu desinficerer jeg Dem.
- Kommer der nogen og henter Dem? - Ja, min bror.
- Kan De slappe af i morgen? - Ja.
- Hvornår kan jeg gå i skole igen? - I overmorgen vil jeg tro.
- Hvor ender det henne? - Hvad mener De?
- Barnet? - Hvad mener De?
- Når De har fjernet det? - Det er ikke et barn.
Nej, men hvor ender det?
Alt, hvad vi fjerner, anbringes i en plastikpose og fryses ned.
Fryses.
Posen sendes til et firma med speciale i afbrænding af medicinsk affald.
Afbrænding.
- Kan vi lige vente et øjeblik? - Vente?
Ja.
- Bare et øjeblik? - Alt i orden.
Jeg tror... Jeg vil ikke det her.
Er De sikker?
Ja.
- Undskyld... - De skal slet ikke undskylde.
- Det er intet problem for os. - Tak.
- Zahira? Hvor har du været? - Jeg er lige her.
- Jeg har ringet til dig 117. gange. - Jeg er lige her.
Gik det godt?
- Gjorde det ondt? - Ikke ret meget.
Er du okay?
Min datter. Din mor og jeg... kendte heller ikke hinanden.
Og se engang.
Jeg var så stresset på vores bryllupsdag.
"Hvordan ser hun ud? Kan jeg mon lide hende?"
Jeg havde det på samme måde.
Jeg fik hende til at le den aften. Det var skønt.
En af de bedste aftner i mit liv.
Du kan selv vælge. I andre familier har man ingen indflydelse. Det har du.
Selv efter alt det rod, du har lavet, kan tingene stadig løse sig.
Det er en enestående mulighed.
Og du får også lov til at tale med dem først.
- Skal jeg til Pakistan? - Nej.
- Kommer de så her? - Nej.
- Du kan møde dem over nettet. - Okay.
Vi må jo følge med tiden.
Hej. Tre mojito'er og en mineralvand.
- Citron eller lime? - Lime.
Tak. Hej, hej.
Har du fortalt ham, at jeg var her?
- Måske. - Hvorfor?
Rolig nu. Hverken han eller jeg har gjort noget forkert.
- Tak. - Værsgo, den er til dig.
Skål.
Hvad sker der?
- Rejs dig. - Nej, jeg bliver her.
Vær nu bare sød at rejse dig.
Vi er nødt til at gå nu. Jeg forklarer det senere.
- Kom nu. - Hvad sker der?
- Hvorfor må du ikke gå i byen? - Sådan er skikken bare.
Din bror går da ud. Siger skikken: "Zahira må ikke gå på diskotek"?
- Det kan man godt sige. - Og "Zahira må ikke tage til Ardennes"?
- Sikkert. - Det var ærgerligt.
Min onkel har et hus i Ardennes. Men skikken står jo i vejen.
Ja, skikken er fin at have som undskyldning, når jeg ikke har lyst.
Jeg må se at komme af sted.
Tak.
Det var aftenens højdepunkt.
Hold da helt op...
Han ligner en pakistansk udgave af Freddie Mercury.
Og se lige ham nummer tre.
Han er den værste af dem alle. Hold da op...
Her...
- Hvad med at købe dig lidt tid? - Hvordan?
Gør, som de beder om. Hvad beder de dig om?
- Jeg skal tale med dem. - Fint, så gør det.
- Hvornår skal du tale med den første? - I aften eller i morgen.
Det skal nok løse sig. Du skal da ikke giftes med nogen af dem.
Hvad ved du om det, Aurore?
- Snerrer du nu ad mig? - Nej, undskyld.
- Jeg har talt med Imran. - Imran? Hvem er det?
Min kommende mand. En af vores fætre fra bøhlandet.
- Hvornår har du talt med ham? - I nat på Skype. Mor vækkede mig.
- Og? - Og? Det var hæsligt.
- Kunne du ikke lide ham? - Nej. Hvad tror du selv?
- Hvordan gør de andre piger? - Det ved jeg ikke.
Og jeg er også ligeglad.
Det er kun dig, der gør modstand.
Ja, jeg gør modstand. Selvfølgelig gør jeg det.
Så du, hvordan mor reagerede på din graviditet? Og far, som er hjertesyg?
Det er din familie. Gud holder øje med dig. Gud holder øje med os alle.
Og se på Hina. Virker hun ulykkelig?
Virker Hina ulykkelig? Følg din søsters eksempel.
Du ligner hende, men bare ikke lige på det her punkt. Er Hina da svag?
Har hun ingen personlighed?
Det er kun dig, der modsætter dig det. Kun dig.
Er alt okay?
Ja.
Læg mobilen fra dig, Amara.
Zahira... Jeg er så lykkelig.
Det store øjeblik er kommet.
Nu kan jeg endelig forære dig den.
Gå ind på dit værelse og prøv den.
- Hej. - Hej.
Hvordan går det?
Jeg ved ikke... Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Du er meget... Du er meget smuk.
Hvad kan du godt lide?
Hvad jeg kan lide?
Ja. Jeg kan godt lide at se film.
Det kan jeg også.
Øjeblik.
Sådan...
Må jeg spørge om... Hvordan kan det være, at du kan tale fransk?
Vi boede hos min onkel i Frankrig i 15 år.
Han taler stadig fransk med mig.
- Kan du tale pakistansk? - Naturligvis.
Du er utrolig smuk.
Jeg er nødt til at fortælle dig...
Det er vigtigt.
Da jeg så billedet...
- Hvilket billede? - Din mor sendte mig et billede af dig.
- Da jeg så det, vidste jeg det straks. - Hvad vidste du?
Jeg vidste...
...at jeg elskede dig.
Jeg elsker dig.
Bare ved at røre ved billedet...
Jeg kan ikke forklare det, men...
Jeg ved bare, at jeg elsker dig.
Mor er lige kommet.
- Det er afgjort. Hun har valgt Adnan. - Hvad?
Jeg siger, at hun har valgt Adnan.
- Er det helt sikkert? - Ja. Det er afgjort.
Jeg takker Gud for det.
- Har du stået der længe? - Nej.
Er du okay?
- Jeg kan ikke på fredag. - Fint nok. Lørdag?
- Nej. Jeg har ikke lyst. - Hvad har du ikke lyst til?
- Jeg har bare ikke lyst. - Til hvad? At gå ud? At se mig?
Præcis. Jeg har ikke lyst til at se dig.
- Er du kommet for at sige det? - Ja.
- Så nu får jeg altså den kolde skulder? - Ja.
- Det giver da god mening. - Ja, det gør det.
Hvad er der galt?
Det går ikke, Pierre. Det er for farligt. Det er livsfarligt.
- Javel... - Du forstår det ikke.
Skal vi bare stoppe, fordi du er bange?
Ja?
Gå nu i seng. Jeg er nødt til at vække dig tidligt.
- Tidligt? - Så du kan skype med Adnan.
Du må fortælle ham det nu.
- Fortælle Adnan det? - Ja.
Han kan ikke senere. Han skal på arbejde.
Hvad er det, han ikke kan senere?
Jeg vil ikke gentage mig selv. Du ved, hvad jeg mener.
Jeg har ikke besluttet mig endnu.
Du vælger da Adnan.
Nej, jeg kan ikke lide nogen af dem.
Jeg forstår det ikke. Du sagde da, at Adnan var sød.
Du sagde, at han var sød mod dig.
- Ja, han er sød. - Han er den eneste, der taler fransk.
Hvad er problemet?
Om de to andre sagde du: "Jeg hader dem."
Du må ikke tage for let på det her.
Det er Adnan, som du har valgt.
Ikke også?
Jo.
Nu gentager jeg det, så der ikke sker misforståelser.
Imran var den første, du talte med.
Den næste var Tanver.
Den sidste var Adnan.
Det var ham, der var sød. Ham, der talte fransk.
Det var ham, du bedst kunne lide.
Det var Adnan, du bedst kunne lide.
Ja.
Fint. Så bliver det Adnan.
Ja.
Du kan fortælle ham det i morgen tidlig, når I skyper.
Er du med på det?
Ja, jeg er med.
Fint.
Det er sengetid nu.
Det er Zahira. Hun har sovet hos Aurore. Jeg henter hende nu.
- Kommer hun hjem? Hvad skriver hun? - Jeg skal nok hente hende, far.
- Min far kommer først hjem på onsdag. - Har du fortalt ham det?
Ja. Efter min mor flyttede, er her masser af plads.
Det er virkelig sødt af dig.
Det er Amir.
Jeg skal nok tale med ham.
Nå?
Ja, altså...
Hun kommer ikke hjem.
Hvad? Hvad sagde hun?
Hun sagde, at hun ikke kommer hjem, hvis vi tvinger hende til at gifte sig.
Hun sagde også, at hun elsker os.
- Var det alt? - Ja. Hun vil ikke giftes, far.
Hvis vi tvinger hende, kommer hun ikke hjem.
- Hvad er der galt? - Zahira bliver hjemme hos Aurore.
- Hun vil ikke giftes. - Hvad?
Du hørte mig godt. Hun nægter at blive gift.
Åh, Gud. Nej...
Det kan ikke passe.
Hold op. Du kommer bare til skade.
Hold op, far. Hold op.
- Det er en skændsel. - Hold op.
- Hun bliver vores død. - Hold op.
Hun bliver vores livs ulykke.
Det er Zahira. Jeg kan ikke komme til telefonen... Hold nu op...
Det er Zahira. Jeg kan ikke komme til telefonen...
De smækkede med døren, da de kom. De lo højt.
De gik forbi dig, og de stank af vin.
Jeg gemte mig bag døren en morgen. Vi var lige stået op, da de kom.
Polyneikes' øjne strålede, og han så godt ud i sit jakkesæt.
Han sagde: "Hvad, er du der?" Og så forærede han mig en stor papirblomst.
Du beholdt den blomst, ikke?
Og inden du gik i aftes, så du på den en sidste gang for at samle mod til dig.
- Kendte du din bror? - Jeg vidste, De ville bagtale ham.
Flot. Tag bare plads igen.
Nu skal I besvare dette enkle spørgsmål:
På hvilken måde transcenderer denne tragiske heltinde tid og sted?
Zahira.
- Du er nødt til at komme hjem. - Lad mig være.
Din mor har intet spist, siden du gik din vej.
- Hold op. - Det er dig, der skal holde op. Dig.
Har du ingen skam i livet? Hør her, Zahira...
Enten kommer du hjem, eller også dør du.
Har du forstået?
Lad hende være.
Tag det roligt!
Lad hende være.
- Hvad foregår der? - Hvem er De?
Hvad gik der af ham? Det bør vel anmeldes til politiet?
- Nej, lad være med det. - Mener De det, frøken Kazim?
- Han gør det ikke igen. - Nej?
Men han skal vide, hvordan man opfører sig her i landet.
Hvis han gør det igen, kan De tilkalde politiet. Men giv ham nu en chance.
- En chance? - Ja.
De forstår det ikke.
Jeg ved godt, at det virker mærkeligt, men De forstår det ikke.
- Vil De ikke nok? - Gå bare tilbage i klassen nu.
- Gå nu tilbage i klassen. - Og hvad gør De så?
Gå nu bare. Det er det bedste for alle.
Hvad er der galt?
Du ved godt, at jeg skulle jo have en abort.
Men jeg gennemførte det ikke.
Hvad?
- Hvad tænkte du dog på? - Det ved jeg ikke.
Men det er mit barn. Jeg har ikke ret til... Jeg ved det ikke.
- Er du klar over, hvad det betyder? - Ja.
Selvfølgelig gør jeg det.
- Kan du stadig få det gjort? - Ikke her.
- Men det er ikke det værste. - Hvad er det da?
Det har en sjæl nu.
- Det har en sjæl. - Hvad taler du om?
- Hvor? - Til højre. Nede i skuffen.
- Hvad laver du med den? - Den lå dernede.
- Den er ladt. - Hvad skal du bruge den til?
- Ikke noget. Det skyldes nabolaget. - Hvad mener du?
- Det er farligt. - Farligt?
Ja. Farligt. Tag dig nu af prismærkerne.
Det er André.
Det er Zahira, der har bedt mig tage herhen.
Det havde jeg regnet ud.
- Ja? - Zahira vil gerne finde en løsning.
Det vil vi også gerne.
Hun vil for alt i verden ikke miste jer. Hun elsker sin familie, sine søskende.
Hun har intet imod nogen af jer. Men hun bliver bange, når du hidser dig op.
Hun tør aldrig rigtig at tale med dig, men hun vil gerne finde en løsning.
Så ved hun godt, hvad hun skal gøre.
Hun vil ikke giftes med en, hun ikke selv har valgt.
Denne samtale er meningsløs.
- Den her samtale er meningsløs, André. - Hvorfor?
- Jeg har også en besked til hende.
Sig til hende, at hvis hun ikke gifter sig, mister hun alt.
Sin far, sin mor, sin storesøster, sin bror, sin lillesøster. Alt.
Pakistanere gifter sig med pakistanere.
Sådan er det bare. Sådan gør alle andre også.
- Der findes vel undtagelser. - Nej.
- Slet ikke? - Det sker yderst sjældent.
- Og det sker ikke for min datter. - Det er hendes liv.
- Prøv at sætte dig i hendes sted. - Gør du da det?
Kan du det? Imponerende.
Jeg ønsker bare, at tingene løser sig. Jeg har set Zahira vokse op.
Jeg har kendt hende altid. Jeg har set alle dine børn vokse op.
- Zahira må ikke sove hos dig. - Det har du da altid givet lov til.
Ikke længere.
Hun skal nok komme hjem igen.
- Men hun bestemmer selv. Hun er myndig. - Myndig? Og hvad så?
Det ved jeg ikke. Men jeg forstår hende godt.
Det er det, I kan. I forstår folk.
I forstår alt, mens vi andre bare er nogle fjolser, ikke?
Nej, det har jeg aldrig sagt. Og det er slet ikke min holdning.
Kan du se gaden der?
Hvor mange ugifte kvinder bor der mon her?
Det aner jeg ikke.
Der bor i al fald 15 ugifte kvinder i denne gade.
- Og? - Det er mere end i hele Pakistan.
Der er ingen ugifte kvinder i Pakistan. Tror du, at de 15 kvinder er lykkelige?
- Har de mon ikke brug for en familie? - Hvad er din pointe?
Der er en grund til, at jeg taler om de ugifte kvinder. De er ulykkelige.
Jeg kender dem. Flere af dem handler her.
I kan gøre, hvad I vil med jeres ugifte kvinder. Jeres værdier og traditioner.
Men bland dig uden om min datters liv. Hun er min datter, ikke din.
Er du med?
Er du okay?
- Er du okay? - Er du okay?
- Ja... - Er du okay?
Vand.
Du må hellere gå nu, André. Det er bedst, at du går.
- Jeg vidste det på forhånd. - Hvad med din mor?
- Oddsene var bedre med min far. - Hun elsker dig.
Selvfølgelig gør hun det.
Min far elsker mig også. Og Amir elsker mig også.
Det er ikke det, der er problemet.
- Min far kan ikke tage til Pakistan. - Hvorfor ikke?
Hvis han har lovet sin datter væk, og hun nægter, bliver han udstødt.
Han kan ikke tage tilbage.
- Kan de ikke bare være ligeglade? - Nej, det kan de ikke.
Hvis dine forældre taber ansigt, er du dødsens. Du har mistet din ære.
Hvad vil du gøre?
Det ved jeg ikke.
Jeg aner det ikke.
Hvad laver du her? Aurore er her ikke. Hun er hos sin mor.
Hej. Ja, det ved jeg godt. Jeg har talt med hende, men hun er altså hos Frank.
- Hvorfor er du så her? - Jeg er her...
Fordi... det gik op for mig, at jeg ikke er bange for at dø.
Nå?
- Vil du bare lade mig stå herude? - Hvorfor ikke?
Jeg har det varmt. Jeg har en ekstra T-shirt med.
Det ville også være rart at få vasket hænder.
- Har du alt, hvad du skal bruge? - Ja.
Aurore bor ret fedt.
- Har du aldrig været her før? - Nej.
- Jeg kommer ud nu. - Så går jeg nedenunder.
Nej, jeg skal nok tage tøj på.
Aurore kommer om fem minutter.
- Det er mig, der har bedt hende komme. - Okay, fint nok.
Hun tager Frank med.
Fint.
- Så du det? - Ja. Det var et stjerneskud.
- Er det rigtigt? Så du det også? - Ja.
- Jeg så det ikke. - Skal vi ønske noget?
- Må jeg det, når jeg ikke så det? - Den regel kender jeg ikke.
Nu ønsker jeg i al fald noget.
Sådan.
- Sådan. - Sådan.
- Zahira? - Jeg har også ønsket noget.
Aurora har fortalt, at du rejser. Hvor længe skal du være væk?
- Mindst to år. - Det var Australien, ikke?
To år i Australien?
- Hvorfor er du så interesseret i det? - Det er jeg heller ikke.
Hvilken by?
Sydney. Det skulle være verdens smukkeste by.
- Er det sikkert? - Ja, kontrakten er i hus.
- Er du ikke bange for at rejse? - Jeg er mere bange for at blive her.
Er det virkelig så slemt? Hvad er der galt?
Min lillesøster.
- Jeg ved godt, hvorfor du er kommet. - Ja.
Selvfølgelig ved du det.
- Har jeg ret? - Naturligvis.
Jamen jeg vil ikke.
Jeg kom for at fortælle dig, at jeg godt ved, hvordan det føles.
Det er helt naturligt. Men du skal ikke bekymre dig.
- Aurore? - Hina...
Det er længe siden.
- Går det godt? - Ja. Bliver du her lidt?
- Det ved jeg ikke. Alt er lidt kaotisk. - Du trives tydeligvis i Barcelona.
- Har du set dine forældre? - Ja. Og Amara. Hun er så skøn.
Ja, alle pigerne i jeres familie er smukke.
Jeg smutter nu. Vi ses senere.
Jeg håber også, at vi ses.
Lad være med at se sådan på mig.
Og husk på, at alt det, du bliver bedt om... kan virke svært.
Men det bliver kun endnu værre, hvis du nægter. Tro mig.
Bare se på Abbas. Jeg elsker ham så højt.
Og i begyndelsen ville jeg slet ikke giftes med ham.
Men nu... Det værste, jeg kunne forestille mig, var at miste ham.
Jeg...
Jeg har hørt... at min mødom skal sys sammen igen?
Det er hurtigt klaret. Jeg har også prøvet det.
- Er det rigtigt? - Ja.
- Det vidste jeg ikke. - Nej. Mor og far ved det heller ikke.
- Hvad? - Nej.
De har aldrig fået det at vide. Og forestil dig, hvis Abbas hørte det.
Jeg er glad for, du fortæller mig det. Men det er bare så uretfærdigt...
- Uretfærdigt? - Ja...
Ikke bare det. Men det hele.
Selvfølgelig er det uretfærdigt. Vi er kvinder. Hvad havde du forestillet dig?
Men det er uretfærdigt.
Alt her i livet er uretfærdigt, Zahira.
Der er mænd og kvinder. Nogle er pæne, andre er grimme.
Der er rige og fattige. Raske, syge, handicappede.
Der er ikke noget, der er retfærdigt. Sådan er det bare.
Men når noget er uretfærdigt, bør man da kæmpe imod det.
Man skal kun kæmpe imod det, man rent faktisk kan ændre.
Ellers er der kun én ting at gøre: at acceptere tingene, som de er.
Hvis du ikke forstår det, skaber du kun ulykke for os alle.
Men især for dig selv.
Og hvad skulle formålet være?
Ville du blive lykkelig?
Uden Amir, Amara og mig? Hvis du aldrig skulle se os?
Tænk dog på vanæren. For far? For mor?
Hvor ulykkelige de ville blive?
Tror du, at du ville kunne blive lykkelig på den måde?
Det er dig, jeg tænker på. Det er for din skyld, at jeg er her.
For din skyld.
Kig på mig.
Jeg forstår dig godt.
Jeg forstår dig udmærket godt.
- Du må aldrig tage væk igen. - Nej, det lover jeg.
- Har du slået dig? - Det er ikke noget.
Jeg vier dig hermed til Adnan Zaki, Haider Zakis søn.
Medgiften beløber sig til to millioner rupee.
- Accepterer du dette giftermål? - Ja.
Jeg vier dig hermed til Adnan Zaki, Haider Zakis søn.
Medgiften beløber sig til to millioner rupee.
Accepterer du dette giftermål?
Ja.
- Kan I høre mig? - Ja.
Jeg vier dig hermed til Zahira Kazim, Mansoor Kazims datter.
Medgiften beløber sig til to millioner rupee.
- Accepterer du dette giftermål? - Ja.
Det er min far.
Det er min mor.
- Og det er min søster. - Tillykke, Zahira.
Og det er min fætter og kusine.
Ja, det er så min familie.
Ja, så er det sket.
Mit livs største fejltagelse.
Sådan er det altid. Jeg kommer uden bagage og flyver hjem med et helt læs.
- Vi ses om en uge. - Kommer du igen?
Nej. Har de ikke fortalt dig det?
Jeg tager ikke tilbage til Barcelona.
Hvor skal du så hen?
Til Islamabad og derfra videre til landsbyen.
- Hvad skal du der? - Tage mig af alle forberedelserne.
- Det er et stort arbejde. - Hvilke forberedelser?
Det troede jeg, at du vidste. Jeg skal forberede dit bryllup dernede.
Det vidste du godt.
Der kommer 300 gæster, og vi har kun en uge til at forberede det hele.
- Det vidste jeg ikke. - Du vidste, at det skulle holdes der.
Det er bedst for alle. Også for dig og Adnan.
- Jeg vidste ikke, det skulle være nu. - Sådan er det bare.
Lad os komme af sted.
Hils far og Amara mange gange fra mig.
Jeg er glad for, at det hele løste sig.
Pas godt på dig selv.
Hvorfor har du ikke fortalt mig det?
- Hvad taler du om? - Brylluppet i Pakistan.
Du vidste godt, brylluppet skulle holdes der.
- Jeg troede ikke, at det var lige nu. - Hvilken forskel gør det?
Det vil jeg gerne vide. Hvilken forskel gør det?
Det gør ingen forskel.
Det er vigtigt.
Hun ved det godt. Det har hun vidst længe.
- Er du sikker? - Helt sikker.
Og vil hun stadig gerne tage af sted?
Ja, det vil hun gerne.
Hvad laver du?
Ingenting. Lad os gå i seng.
Vi skal være i lufthavnen to timer før afgang. Gav jeg dig dit pas?
- Nej, det ville du jo holde. - Du har ret.
Det er Amir, der har fået sit pas.
- Hvorfor er det kun os, der rejser? - Far skal passe butikken.
Han flyver derned på søndag. Han følges med Amir og Amara.
- Hvorfor skal vi rejse så tidligt? - Der er meget, der skal ordnes.
Men vi skal nok nå det hele.
Hvis jeg foreslog, at vi stak af nu, hvad ville du så sige?
Hvis jeg foreslog, at vi stak af her og nu, hvad ville du så sige?
Skal vi gøre det?
Jeg vil ikke af sted. Lad være med at lede efter mig. Tilgiv mig.
Mor?
- Det skal nok gå det hele. - Hvad er der sket?
Far fik et ildebefindende.
Han er ikke ved at dø. Det skal nok gå det hele, mor.
Han er ikke ved at dø. Han er ikke ved at dø.
- Er han okay? - Hvor er du?
- Hvordan har han det? - Du er nødt til at komme hjem.
Fortæl mig nu, hvordan han har det.
Han skal nok klare den.
- Hvad med mor og Amara? - De har det fint.
Du er nødt til at komme hjem, Zahira.
Jeg er nødt til at lægge på nu.
Hallo?
Hvordan siger man "hals"?
"Ører"?
"Læber"?
Jeg kan også godt sige noget.
Det er noget, jeg har villet sige længe.
- Hvor har du lært det? - Jeg har lavet lidt research.
Jeg ville sige...
- Betyder det "jeg elsker ikke dig"? - Nej. Det er det, en pige siger.
- Men det siger jeg ikke til dig. - Hvorfor?
Det gør jeg bare ikke.
Fandt dine papirer. Kom klokken ti i morgen. Amara.
Er du alene der?
Ja. Ellers skriver jeg. Savner dig.
Jeg savner også dig.
Vi ses i morgen.
- Rødt papir. Er det et kærestebrev? - Jeg kunne ikke finde andet.
- Må jeg læse det? - Nej, det er jo et kærestebrev.
- Hvordan har han det? - Fint. Vi nåede dog at blive bange.
- Det er det der syndrom... - Brugadas syndrom.
Det er noget værre lort.
Men der er ingen grund til bekymring. Det var tæt på, men det skal nok gå.
- Er din mor okay? Og dine søstre? - Ja, alle har det helt fint.
Hvad ved du?
Jeg ved, at alt er okay. Zahira har det godt.
- Har du... - Det er det eneste, jeg ved.
- Er der noget, jeg kan gøre? - Nej, det tror jeg ikke.
Hvad skal jeg gøre?
Det ved jeg ikke.
Fortæl mig, hvad jeg skal gøre.
Jeg ved det virkelig ikke.
- Men sig til, hvis jeg kan gøre noget. - Du kan intet gøre.
- Jeg har savnet dig. - Jeg har også savnet dig.
Undskyld.
- Undskyld, undskyld... - Hvad er der?
- Jeg går. - Det er alvorligt.
- Det ved jeg godt. Jeg ved det hele. - Nej, det gør du ikke.
Det slutter for os her. Det er slut.
- Far og mor... - Det ved jeg godt.
- Amara, Hina... - Jeg ved det godt.
Og mig. Mig, Zahira.
Hvis du godt ved det, hvorfor gør du så det her?
Jeg går nu.
Zahira?
Du er min lillesøster. Min lillesøster.
"Kære Amir. Jeg har besluttet at rejse væk."
"Jeg kan ikke sige hvorhen, men jeg skal nok holde dig opdateret."
"Tiden heler alle sår. Så det må vi bare vente på."
"Jeg håber, at far får det bedre. Hils mor fra mig."
"Hils også Hina. Og Amara. Hun må få mine bamser og mine toiletsager."
"Jeg kommer til at savne jer. Jeg elsker jer. Jeg elsker dig. Zahira."
Danske tekster: Oneliner